Právo pre ROPO a obce / Ročník 2022 / Vydanie 7-8/2022
Určenie dane za nevýherné hracie prístroje podľa pomôcok
 Publikované:  27. 7. 2022           ■ Autor/i:   Ing. Jaroslava Mitringová       
 URL článku:  https://www.ropoaobce.sk/sk/casopis/pravo-pre-ropo-a-obce/urcenie-dane-za-nevyherne-hracie-pristroje-podla-pomocok.m-3585.html

Obec ako správca dane môže v dôsledku pasivity daňovníka prevziať iniciatívu a pristúpiť k procesu určenia dane podľa pomôcok, ak daňovník nepodá daňové priznanie k daniam, resp. poplatku, ktoré obec spravuje. V príspevku poukazujeme na postup správcu dane – obce, po zistení, že daňovník bol povinný priznať daň za nevýherné hracie prístroje, pričom toto daňové priznanie nepodal ani na základe výzvy obce. Daň určil správca osobitným, zjednodušeným režimom podľa pomôcok, pričom prvotné informácie o predmete daňovej povinnosti správca dane nezískal od daňovníka, ale vykonaním miestneho zisťovania v jeho prevádzke. Postup správcu dane bol potvrdený nielen odvolacím orgánom, ale na základe správnej žaloby aj správnym súdom a následne kasačným súdom.

Legislatívny základ pre určenie dane podľa pomôcok pri miestnej dani
Daňový procesný predpis, ktorým je zákon č. 563/2009 Z. z. o správe daní (daňový poriadok) a o zmene a doplnení niektorých zákonov v z. n. p. (ďalej len "daňový poriadok") upravuje v § 48 a § 49 postup správcu dane v prípade, keď daňový subjekt, u ktorého má byť vykonaná daňová kontrola, neumožní jej výkon, a preto správca dane určí daň podľa pomôcok.
Na účely daňového poriadku sa daňou rozumie aj daň podľa osobitného predpisu, ktorým je aj zákon č. 582/2004 Z. z. o miestnych daniach a miestnom poplatku za komunálne odpady a drobné stavebné odpady v z. n. p. (ďalej len "zákon o miestnych daniach a miestnom poplatku"). Podľa § 4 ods. 1 daňového poriadku správcom dane je okrem daňového úradu a colného úradu aj obec.
Miestnou daňou je aj daň za nevýherné hracie prístroje (§ 52 až § 59 zákona o miestnych daniach a miestnom poplatku), ktoré sa spúšťajú alebo prevádzkujú za odplatu, nevydávajú peňažnú výhru a sú prevádzkované v priestoroch prístupných verejnosti. Daňovníkom je právnická alebo fyzická osoba, ktorá nevýherné hracie prístroje prevádzkuje. Základom dane je počet nevýherných hracích prístrojov. Sadzbu dane určí obec za jeden nevýherný hrací prístroj, pričom miestne príslušnou je obec, na území ktorej sa tieto prístroje prevádzkujú. Daňová povinnosť vzniká prvým dňom kalendárneho mesiaca, v ktorom sa nevýherný hrací prístroj začal prevádzkovať.
Miestne zisťovanie ako procesný inštitút správcu dane
Miestne zisťovanie, ktoré je upravené v § 37 až § 39 daňového poriadku, možno chápať ako určitý druh obhliadky, ktorá má za účel vlastným pozorovaním zistiť, preveriť alebo objasniť určité skutočnosti, ktoré môžu byť relevantné aj pre účely daňovej kontroly. Výsledky miestneho zisťovania tiež môžu byť impulzom na vykonanie daňovej kontroly.
Miestne zisťovanie vo všeobecnosti predstavuje prostriedok na operatívne a bezprostredné zhromažďovanie informácií "v teréne". Podľa povahy zistených skutočností môžu na miestne zisťovanie nadväzovať ďalšie inštitúty správy daní. Miestne zisťovanie nie je zjednodušenou formou daňovej kontroly, pretože zatiaľ čo cieľom daňovej kontroly je čo najúplnejšie preverenie skutočností rozhodujúcich pre správne určenie dane alebo vznik daňovej povinnosti, ktorého priamym dôsledkom je vyrubenie dane, zameranie miestneho zisťovania je oveľa širšie a všeobecnejšie.
Miestne zisťovanie možno uplatniť v súvislosti s vykonávanou daňovou kontrolou, ak je na preverenie skutočností nevyhnutných pre správne určenie dane potrebné získať údaje od iných subjektov. Správca dane nie je povinný vopred upovedomiť o miestnom zisťovaní subjekt, u ktorého sa miestne zisťovanie vykonáva. Môže tak však urobiť, ak je pre úspešný priebeh miestneho zisťovania potrebná predchádzajúca príprava preverovaného subjektu alebo zabezpečenie podmienok pre realizáciu oprávnení zamestnanca správcu dane vyplývajúcich z § 39 daňového poriadku. Oznámenie o miestnom zisťovaní,  naopak, správca dane  nezašle, ak by táto informácia mohla spôsobiť zmarenie účelu miestneho zisťovania alebo negatívne ovplyvniť jeho priebeh.
Zamestnanec správcu dane (teda aj obce) má právo:
 - na neobmedzený prístup do každej prevádzkovej budovy, miestnosti alebo miesta vrátane dopravných prostriedkov, ako aj bytu, ktorý daňový subjekt používa tiež na podnikanie, 
 - na neobmedzený prístup k účtovným písomnostiam alebo záznamom a informáciám na technických nosičoch dát, 
 - vykonať obhliadku veci. 
Tieto oprávnenia správca dane realizuje v čase primeranom predmetu miestneho zisťovania, najmä v čase prevádzky, a v rozsahu nevyhnutne potrebnom na dosiahnutie účelu miestneho zisťovania.
Preverovaný subjekt a tretie osoby sú povinné poskytnúť zamestnancovi správcu dane všetky primerané prostriedky a pomoc potrebnú na účinné vykonanie miestneho zisťovania, najmä mu podať potrebné vysvetlenia. Podané vysvetlenie sa nepovažuje za svedeckú výpoveď. Preverovaný subjekt je povinný zapožičať správcovi dane ním vyžiadané doklady a iné veci mimo svojho sídla alebo prevádzkových priestorov.
O miestnom zisťovaní spíše zamestnanec správcu dane podľa povahy zisťovania zápisnicu alebo úradný záznam (§ 19 daňového poriadku). Spísanie zápisnice je namieste najmä vtedy, ak sa na miestnom zisťovaní zúčastnia okrem zamestnancov správcu dane aj iné osoby, napr. ak sa v priebehu miestneho zisťovania uskutoční ústne pojednávanie či výsluch svedka.
Zápisnica o miestnom zisťovaní musí obsahovať označenie správcu dane, ktorý vykonal miestne zisťovanie, dátum konania a miesto uskutočnenia miestneho zisťovania, ako aj označenie osôb, ktoré sa na miestnom zisťovaní zúčastnili. Tretia osoba, ktorá sa zúčastnila na miestnom zisťovaní, sa v zápisnici označuje uvedením mena, priezviska, trvalého pobytu a čísla preukazu totožnosti. Zamestnanec správcu dane, ktorý vykonal miestne zisťovanie, sa označuje uvedením mena, priezviska a funkcie.
Zápisnica obsahuje tiež tieto náležitosti:
 - súvislý opis priebehu miestneho zisťovania, 
 - označenie dokladov a iných listín odovzdaných pri pojednávaní alebo podstatný obsah listín predložených na nahliadnutie, 
 - závery a opatrenia prijaté na ústnom pojednávaní, 
 - návrhy alebo námietky proti obsahu zápisnice a závery o týchto návrhoch a námietkach, 
 - podpisy osôb, ktoré sa na miestnom zisťovaní zúčastnili, vrátane zamestnancov správcu dane, prípadne dôvody odopretia podpisu. 
Odpis zápisnice vydá správca dane daňovému subjektu, ak s ním pri miestnom zisťovaní pojednával. Úradný záznam o miestnom zisťovaní má obdobné náležitosti ako zápisnica o miestnom zisťovaní, podpisuje ho však len zamestnanec správcu dane, ktorý ho vyhotovil. Zápisnicu, resp. úradný záznam o miestnom zisťovaní možno použiť ako dôkaz pri daňovej kontrole.
Určenie dane podľa pomôcok
Určenie dane podľa pomôcok (§ 48 a § 49 daňového poriadku) má subsidiárny charakter. Svojou podstatou ide o núdzový právny režim zisťovania základu dane. O jeho použití rozhodne správca dane (obec), pričom správca dane pristúpi k určeniu dane podľa pomôcok až po zistení objektívnej nemožnosti určiť daň v dôsledku nepredloženia daňových dokladov.
Podľa § 48 ods. 1 písm. b) daňového poriadku platí:

„Správca dane zistí základ dane a určí daň podľa pomôcok, ak daňový subjekt nesplní pri preukazovaní ním uvádzaných skutočností niektorú zo svojich zákonných povinností, v dôsledku čoho nemožno daň správne zistiť.“Ak správca dane začal daňovú kontrolu a daňový subjekt neunesie dôkazné bremeno a svoju dôkaznú povinnosť si nesplní - nepredloží dostatočné dôkazné prostriedky, nepreukáže alebo neobjasní skutočnosti rozhodujúce pre správne určenie daňovej povinnosti a z tohto dôvodu nemožno daň správne určiť, správca dane je preto oprávnený určiť daň podľa pomôcok.
Podľa § 48 ods. 3 daňového poriadku  správca dane je pri určení dane oprávnený použiť pomôcky, ktoré má k dispozícii alebo ktoré si zaobstará bez súčinnosti s daňovým subjektom.  Uvedené ustanovenie daňového poriadku uvádza ako príklad prostriedky, ktoré správca dane môže použiť ako pomôcky. Ide najmä o daňové priznania, daňové spisy iných daňových subjektov, svedecké výpovede, výpisy z účtov vedených v bankách, vlastné poznatky správcu dane zo zdaňovania dotknutého daňového subjektu alebo podobných daňových subjektov a pod.
Ustanovenie § 48 ods. 4 daňového poriadku stanovuje, že ak daňový subjekt v priebehu určovania dane podľa pomôcok predloží účtovné a iné doklady, správca dane ich môže využiť ako pomôcky. Je vecou úvahy správcu dane, či predložené účtovné a iné doklady použije ako pomôcky, preto ak správca dane tieto doklady predložené daňovým subjektom použije ako pomôcky, môže okrem nich použiť ako pomôcky aj ďalšie prostriedky, ktoré si zaobstará bez súčinnosti s daňovým subjektom.
Podľa § 48 ods. 5 daňového poriadku pri určení dane podľa pomôcok je správca dane povinný prihliadať tiež na zistené okolnosti, z ktorých vyplývajú výhody pre daňový subjekt, aj keď ním neboli uplatnené. Zákon nestanovuje správcovi dane, že je povinný takéto okolnosti zisťovať, ale ak sú mu v procese určovania dane podľa pomôcok známe, je povinný na ne prihliadať.
Prípad z praxe
Rozsudok Najvyššieho súdu SR z 25. mája 2021, sp. zn. 1Sžfk/13/2020
Dňa 16. mája 2017 vykonalo mesto ako správca dane za nevýherné hracie prístroje miestne zisťovanie v prevádzke, ktorého výsledkom bolo, že v prevádzke sa nachádzalo sedem nevýherných hracích prístrojov (3 x biliard, 3 x bowling a 1 x snooker). Ani jeden z týchto nevýherných hracích prístrojov nebol označený štítkom v zmysle čl. 25 príslušného všeobecne záväzného nariadenia mesta.
Po prejednaní uvedených zistení so štatutárnym zástupcom daňovníka a preverení jeho tvrdení na sociálnej sieti správca dane na základe fotografií na sociálnej sieti ustálil, že v roku 2014 sa v prevádzke nachádzalo šesť nevýherných hracích prístrojov (2x bowling, 1x snooker, 3x biliard).
Výzva na podanie priznania, určenie dane podľa pomôcok
Správca dane vyzval daňovníka na podanie priznania k dani za nevýherné hracie prístroje za roky 2013 - 2016 a čiastkového priznania k tejto dani za rok 2017, pričom výzvu riadne doručil.
Keďže daňovník priznanie k dani za uvedené obdobie nepodal, správca dane oznámením pristúpil podľa § 48 daňového poriadku k určeniu dane podľa pomôcok. Ako pomôcky použil vlastné zápisnice, všeobecne záväzné nariadenie obce (ďalej len "VZN"), informácie z verejne dostupnej internetovej stránky prevádzky, zmluvu o nájme a zmluvu o podnájme a vyhotovil protokol o určení dane podľa pomôcok, ktorý doručil daňovníkovi. K uvedenému protokolu o určení dane podľa pomôcok sa daňovník vyjadril, pričom jeho pripomienky boli prerokované.
Následne správca dane vydal rozhodnutie, ktorým vyrubil daň za nevýherné hracie prístroje za obdobie od 1. januára 2014 do 31. decembra 2014 postupom podľa § 48 daňového poriadku. Proti rozhodnutiu správcu dane podal daňovník odvolanie, na základe ktorého odvolací orgán - Finančné riaditeľstvo SR rozhodnutie správcu dane potvrdil.
V odôvodnení rozhodnutia odvolací orgán poukázal na ustanovenia § 48 ods. 1 až 5, § 49 ods. 1, 2 a § 74 ods. 5 daňového poriadku, zrekapituloval procesný postup správcu dane a dospel k záveru, že v danom prípade bola splnená zákonná podmienka oprávňujúca správcu dane pristúpiť podľa § 48 ods. 1 písm. a) daňového poriadku k procesu určenia dane podľa pomôcok, keďže daňovník nepodal daňové priznanie k dani za nevýherné hracie prístroje za rok 2014 na základe výzvy správcu dane.
Postup správcu dane bol podľa odvolacieho orgánu v súlade so zákonom, keď pri určení dane použil pomôcky, ktoré mal k dispozícii alebo ktoré si zaobstaral bez súčinnosti s daňovníkom. Zdôraznil, že správca dane dňa 18. decembra 2017 daňovníkovi oznámil, že pristupuje k procesu určenia dane za nevýherné hracie prístroje za rok 2014 podľa pomôcok, a teda daňovník v priebehu tohto procesu mohol predložiť doklady, ktoré by mali vplyv na postup správcu dane pri určovaní dane.
Podanie správnej žaloby
Proti rozhodnutiu odvolacieho orgánu podal daňovník v zákonnej lehote všeobecnú správnu žalobu na krajský súd (ďalej len "správny súd") a navrhol rozhodnutia správnych orgánov oboch stupňov zrušiť a vec vrátiť žalovanému na ďalšie konanie. Žalobné body vymedzil takto:
 - zistenie skutkového stavu bolo nedostačujúce na riadne posúdenie veci, pretože daňovým orgánom sa nepodarilo preukázať, že žalobca prevádzkoval nevýherné hracie prístroje v období od 1. januára do 31. decembra 2014; 
 - rozhodnutia správcu dane a žalovaného sú nepreskúmateľné pre nezrozumiteľnosť a pre nedostatok dôvodov, keďže nespĺňajú požiadavky podľa  § 63 daňového poriadku, a nie je z nich zrejmé, z akých nepochybne preukázaných skutočností dospeli k záveru, že žalobca v období roku 2014 prevádzkoval šesť nevýherných hracích prístrojov; 
 - skutkový stav tvoriaci základ rozhodnutia správcu dane i žalovaného je v rozpore s administratívnymi spismi a nemá v nich oporu, pretože daňové orgány stavajú svoje závery, hypotézy a predpoklady na nepodložených dohadoch a špekulatívnych domnienkach, pre ktoré neexistuje žiaden priamy dôkaz, ani ucelená reťaz relevantných kredibilných a na seba nadväzujúcich a navzájom sa dopĺňajúcich nepriamych dôkazov; 
 - rozhodnutia vychádzajú z nesprávneho právneho posúdenia veci, keďže daňové orgány nedostatočne zistili skutkový stav tým, že konštatovali u žalobcu prevádzkovanie nevýherných hracích prístrojov za odplatu a následne nesprávne posúdili vec z hľadiska právneho tým, že žalobcovi vyrubili daň za nevýherné hracie prístroje na rok 2014. 
Rozsudok správneho súdu
Správny súd žalobu zamietol, pričom v odôvodnení rozsudku vyhodnotil ako nedôvodnú námietku, že rozhodnutie žalovaného vychádzalo z nedostatočne zisteného skutkového stavu. Zdôraznil, že žalobca v žiadnom zo svojich vyjadrení v administratívnom konaní (ani v podanom odvolaní) nespochybnil samotné prevádzkovanie ani počet nevýherných hracích prístrojov v posudzovanom období, ako ani to, že sa hracie prístroje nachádzajú v miestach prístupných verejnosti. Správny súd poukázal na to, že žalobca bol v administratívnom konaní zákonným spôsobom oboznámený s tým, že správca dane pristupuje k procesu určenia dane podľa pomôcok a mal v súlade s § 48 ods. 4 daňového poriadku možnosť spochybniť výsledky miestneho zisťovania.
Podľa názoru správneho súdu, správca dane správne pri svojom rozhodovaní vychádzal z vlastných zistení a z pomôcok, ktoré špecifikoval v odôvodnení napadnutého rozhodnutia a ktoré boli na účely určenia dane podľa pomôcok postačujúce. Námietky k počtu hracích prístrojov, resp. k obdobiam ich prevádzkovania vzniesol žalobca až v podanej žalobe, bez predloženia potrebných podkladov (priamych dôkazov), čo považoval správny súd za oneskorené. Zdôraznil, že pre správny súd je skutkový stav uzavretý dňom právoplatnosti rozhodnutia žalovaného.
Ako nedôvodnú vyhodnotil správny súd aj námietku spochybňujúcu závery správcu dane o odplatnom prevádzkovaní hracích prístrojov. Poukázal na to, že ako dôkaz o bezodplatnej prevádzke hracích prístrojov žalobca označil oznam, že biliardové stoly a bowlingové dráhy sú prevádzkované bezodplatne, čo však uviedol až na ústnom pojednávaní dňa 31. mája 2017, pričom takýto oznam sa v čase vykonávania miestneho zisťovania dňa 16. mája 2017 v prevádzke nenachádzal. K tvrdeniu žalobcu, že v prevádzke sa prenajímajú priestory (miestnosť), a nie nevýherné hracie prístroje za odplatu, správny súd uviedol, že ani to nevylučuje vznik daňovej povinnosti žalobcu. Ak uvedené hracie prístroje tvorili inventár prevádzky a nachádzali sa v prenajímaných priestoroch (miestnostiach), potom nemožno uvedený inventár od prenajímaných priestorov oddeliť.
Správny súd vyslovil názor, že aj prenájom miestnosti (t.j. odplatné prenechanie veci do užívania tretím osobám), v ktorej sa nachádzajú bowlingové dráhy alebo biliardové stoly, napĺňa hypotézu uvedenú v § 52 ods. 1 a 2 v spojení s § 56 zákona o miestnych daniacha miestnom poplatku, t.j. odplatné prevádzkovanie nevýherných hracích prístrojov. Inventárom miestnosti boli totiž nepochybne aj uvedené hracie prístroje, ktoré tvorili s miestnosťou jeden funkčný celok slúžiaci oddychu a zábave hostí popri konzumácii jedál a nápojov. Podľa správneho súdu taký  výklad práva, podľa ktorého cena prenájmu miestnosti nezahŕňa aj odplatu za použitie hracích automatov, by bol formalistický, bol by v rozpore s  ratione legis  a súčasne by priznal legitimitu konaniu majúcemu charakter obchádzania daňovej povinnosti.
Rovnako, správny súd konštatoval, že  správny orgán neprekročil medze správnej úvahy,  pokiaľ vychádzal pri zdôvodnení svojho rozhodnutia okrem iného aj z označených informácií z internetu a predpokladu, že žalobca o ich existencii mal vedomosť.
Správny súd tiež zdôraznil, že zákonodarca v § 48 ods. 3 daňového poriadku používa termín "pomôcka", ktorý nemožno stotožňovať s plnohodnotným dôkazom. Poukázal na judikatúru Najvyššieho súdu SR, podľa ktorej pri určovaní dane podľa pomôcok nedochádza k preverovaniu alebo zisťovaniu skutočností rozhodujúcich pre správne určenie dane, ale ide o postup, ktorý je dôsledkom nesplnenia si povinností daňovníka v zákonom určenom rozsahu a zákonom určených lehotách. Správca dane nie je povinný o pomôckach, ktoré má k dispozícii, informovať daňový subjekt, určuje daň podľa pomôcok bez súčinnosti daňového subjektu.
Kasačná sťažnosť žalobcu, vyjadrenie žalovaného
Proti rozsudku krajského súdu podal žalobca (ďalej len "sťažovateľ") kasačnú sťažnosť.
Z prvého bodu sťažnosti, ktorý sťažovateľ nazval "Počet nevýherných hracích prístrojov v zdaňovacom období 2014" vyplýva nesúhlas sťažovateľa so závermi žalovaného i krajského súdu, že v čase od 1. januára do 31. decembra 2014 sťažovateľ vo svojej prevádzke za úhradu prevádzkoval sedem nevýherných hracích prístrojov.
Odôvodnenie rozsudku v tomto smere považoval sťažovateľ za nelogické a porušujúce jeho právo na riadne odôvodnenie súdneho rozhodnutia, ktoré oprel o judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva. Tvrdil, že daňové orgány ani správny súd nie sú napriek koncentrácii v daňovom konaní a údajnej pasivite sťažovateľa v administratívnom konaní oprávnení domýšľať si to, čo nie je zachytené v daňových pomôckach. Mal za to, že ak sa pri určovaní dane vychádza z pomôcok, ktoré objektívne nie sú spôsobilé preukázať všetky skutočnosti zakladajúce vznik daňovej povinnosti, potom ide o nezákonný postup.
Druhý bod sťažnosti označený sťažovateľom ako "Bezodplatnosť prevádzkovania nevýherných hracích prístrojov" sťažovateľ odôvodnil tým, že prenájom miestnosti nenapĺňa hypotézu podľa § 52 ods. 1 a 2 v spojení s § 56 zákona o miestnych daniach a miestnom poplatku, teda odplatného prevádzkovania nevýherných hracích prístrojov. Môže však napĺňať hypotézu podľa § 12 a nasl. zákona č. 595/2003 Z.z. o dani z príjmov v z. n. p., teda prenájom nehnuteľnosti možno považovať za príjem z podnikania a z nakladania s majetkom daňovníka. Poukázal na to, že inventár, resp. zariadenie prevádzky (vrátane nevýherných hracích prístrojov) je prvýkrát špecifikovaný až v zmluve o podnájme nebytových priestorov zo dňa 27. apríla 2017, pričom daňové pomôcky nepotvrdili prevádzkovanie nevýherných hracích prístrojov ako také, či už odplatné alebo bezodplatné.
V treťom bode sťažnosti označenom "Pochybné a nedostatočné daňové pomôcky" sťažovateľ najmä namietal kvalitu a schopnosť zadovážených daňových pomôcok (napr. informácie a fotografie na sociálnej sieti a z iných internetových stránok) preukázať alebo osvedčiť tie skutkové zistenia a právne závery, ku ktorým došiel správca dane a žalovaný a ktoré si osvojil aj správny súd.
Žalovaný najmä zdôraznil, že sťažovateľovi bola určená daň podľa pomôcok, pričom v tomto procese sa nevykonáva dokazovanie, ale daň sa určuje. Uviedol, že sťažovateľ v daňovom konaní poukazoval len na bezodplatnosť používania nevýherných hracích prístrojov, ktoré z tohto dôvodu nemali byť podľa jeho názoru predmetom dane podľa § 52 ods. 1 zákona o miestnych daniach a miestnom poplatku. Žalovaný zdôraznil, že nevýherné hracie prístroje sú umiestnené v prevádzke sťažovateľa, ktorá je prístupná verejnosti. Pokiaľ sťažovateľ tvrdí, že tieto nevýherné hracie prístroje neprevádzkuje za odplatu, ale prenajíma návštevníkom priestory, je podľa žalovaného zrejmé, že použitie týchto prístrojov zo strany návštevníkov je spoplatnené, pretože aj spomínaný prenájom priestorov je formou odplaty.
Právne závery kasačného súdu
Najvyšší súd SR ako súd kasačný dospel k záveru, že kasačná sťažnosť nie je dôvodná, a preto ju zamietol. Kasačný súd sa stotožnil s odôvodnením rozsudku krajského súdu a uviedol svoje doplňujúce závery.
Sťažovateľ v bodoch sťažnosti v podstate poukazuje na nezákonnosť procesu určenia dane za nevýherné hracie prístroje v zdaňovacom období roku 2014 podľa pomôcok, namieta nedostatočnosť odôvodnenia rozsudku správneho súdu z hľadiska preukázania samotného prevádzkovania šiestich (nie siedmich, ako to uvádza sťažovateľ v kasačnej sťažnosti) nevýherných hracích prístrojov sťažovateľom v predmetnom období, ďalej nesprávne vyhodnotenie otázky odplatnosti používania týchto prístrojov a tiež nespôsobilosť zadovážených pomôcok preukázať nepretržité prevádzkovanie nevýherných hracích prístrojov po celú dobu roku 2014.
Kasačný súd zdôraznil, že rozhodnutiu o vyrubení dane sťažovateľovi za rok 2014 nepredchádzalo riadne daňové konanie s dokazovaním, ale daň určil správca osobitným, zjednodušeným režimom podľa pomôcok v zmysle § 15 ods. 3, § 48 a § 49 daňového poriadku. Prvotné informácie o predmete daňovej povinnosti správca dane nezískal od sťažovateľa, ale vykonaním miestneho zisťovania v sťažovateľovej prevádzke, pri ktorej zaznamenal prevádzkovanie siedmich nezdanených nevýherných hracích prístrojov prístupných verejnosti za odplatu. Sťažovateľ napriek výzve správcu dane nepodal daňové priznanie k dani za nevýherné hracie prístroje za roky 2013 až 2017, hoci bol poučený o následkoch spočívajúcich v následnom začatí procesu určovania dane podľa pomôcok. O začatí tohto procesu bol sťažovateľ tiež riadne upovedomený. Keďže sťažovateľ so správcom dane naznačeným spôsobom nespolupracoval, postupoval ďalej správca dane v súlade so zákonom, keď prevzal iniciatívu a pristúpil aj bez súčinnosti so sťažovateľom k určovaniu dane podľa pomôcok, ktoré mal k dispozícii, resp. ktoré sám zhromaždil. Žalovaný i krajský súd správne vyhodnotili zákonné podmienky pre tento zjednodušený spôsob určenia dane za splnené, čo sťažovateľ ani nespochybňoval.Kasačný súd sa stotožnil s názorom správneho súdu, že "pomôcky" podľa § 48 ods. 1 a nasl. daňového poriadku nemožno považovať za plnohodnotné dôkazy. Pri určovaní dane podľa pomôcok totiž nedochádza k dokazovaniu v zmysle čo najúplnejšieho zisťovania a preverovania rozhodujúcich skutočností pre správne určenie dane. Začatie tohto procesu je následkom pasivity daňového subjektu a jeho nespolupráce so správcom dane pri zisťovaní podkladov pre správne rozhodnutie o daňovej povinnosti.
V tomto postupe správca dane určuje daň na základe jemu dostupných informácií získaných z rôznych listín, obsahu výpovedí fyzických osôb v iných konaniach, zo stanovísk správcov daní či bankových subjektov alebo aj z vlastných poznatkov zo zdaňovania dotknutého subjektu či podobných daňových subjektov, pričom takéto pomôcky zhromažďuje aj bez súčinnosti s dotknutým daňovým subjektom. Ten môže do procesu určovania dane kedykoľvek vstúpiť a ponúknuť správcovi dane vlastné informácie a dôkazy, ktoré sa v následnom konaní použijú ako pomôcky. Účelom pomôcky teda nie je preukázať určitú právne významnú skutočnosť, ale pomôcť správcovi dane vytvoriť si čo najpravdepodobnejšiu predstavu o predmete dane a jej výške.
Dôležitým právnym následkom začatia procesu určovania dane podľa pomôcok je obmedzenie rozsahu práv daňového subjektu v súvislosti s hodnotením informácií vyplývajúcich z použitých pomôcok, a to v tom zmysle, že daňový subjekt je oprávnený vyjadriť sa len k tomu, či boli dodržané zákonné podmienky pre použitie tohto spôsobu určenia dane a k okolnostiam, z ktorých vyplývajú pre daňový subjekt výhody, ak sú spôsobilé privodiť preň priaznivejšie rozhodnutie o daňovej povinnosti.
Podobné obmedzenie platí aj v konaní o odvolaní proti rozhodnutiu správcu dane o vyrubení dane podľa pomôcok (§ 74 ods. 5 daňového poriadku). Preto, ak bol žalovaný oprávnený v rozhodnutí o odvolaní proti rozhodnutiu správcu dane vyhodnotiť len splnenie zákonných podmienok pre určenie dane podľa pomôcok, mohol sťažovateľ v správnej žalobe namietať prakticky len proti záveru žalovaného, že tieto podmienky boli splnené.
Pokiaľ ide o otázku odplatnosti prevádzkovania nevýherných hracích prístrojov v roku 2014, sťažovateľ podľa názoru kasačného súdu v konaní pred správnym súdom ničím hodnoverným nedoložil, že by vyberal od zákazníkov odplatu za používanie priestorov herne, nie za hru na nevýherných hracích prístrojoch. Preto sa správny súd podľa mienky kasačného súdu venoval tejto časti sťažovateľovej argumentácie viac, ako bolo nevyhnutné.
Možno však súhlasiť s názorom správneho súdu, že aj keby sťažovateľ "spoplatňoval" napríklad len vstup do priestorov herne, bola by cena tohto vstupu bezpochyby i odplatou za možnosť použitia nevýherných hracích prístrojov, len v inej forme ako priama hodinová sadzba za biliard, snooker či bowling, ktorá je pri tomto type podnikania obvyklá. Na podstate odplatnosti prevádzkovania nevýherných hracích prístrojov by sa teda nič nezmenilo. Príjem z tejto činnosti podlieha dani z príjmov bez ohľadu na to, v akej forme si prevádzkovateľ cenu za používanie prístrojov účtuje.
Pokiaľ teda odplatnosť používania nevýherných hracích prístrojov je podľa § 52 ods. 1 zákona o miestnych daniach a miestnom poplatku podmienkou pre zdanenie ich prevádzkovania miestnou daňou z nevýherných hracích prístrojov, potom možno konštatovať, že táto podmienka bola splnená.
Podľa kasačného súdu, fotografie a ďalšie informácie z internetovej stránky sú pomôckami umožňujúcimi správcovi dane rekonštruovať skutočnosti dôležité pre rozhodnutie o daňovej povinnosti, ktoré neboli získané od nespolupracujúceho sťažovateľa. Kasačný súd zdôraznil, že sťažovateľ nepredložil žiadne dôkazy (pomôcky), ktoré by vyvracali odôvodnený predpoklad, že prevádzkoval správcom dane určený počet nevýherných hracích prístrojov od spustenia prevádzky herne až do vykonania miestneho zisťovania, ako to vyplýva z použitých pomôcok.
Vzhľadom na uvedené dospel kasačný súd k záveru, že z hľadiska bodov sťažnosti správny súd posúdil vec po právnej stránke správne a svoje závery z pohľadu dodržania práva sťažovateľa na spravodlivý proces aj dostatočne odôvodnil, preto  kasačnú sťažnosť ako nedôvodnú zamietol.